Men det er ikke min mening, thi det er aldeles galt, aldeles falsk.


Hvad for noget sagde store claus, har jeg ikke slået ham ihjel


Jeg vil høre nattergalen!


Hvad gør du ved barnetbarnet er mit


En barber blev hentet til åreladning.


Om hjertet dit,vil jeg synge tit,flyvende vidt, vidt, vidt


De må ikke tale til mig


de vilde Urter lugtede saa krydrede, jeg nøs, jeg tænkte paa Pølse.


Hvem er den døde? spurgte vi, og svaret var.


Hun talte om sin ungdoms ven, om forlovelsen i skoven


Johanne var alene og tog imod ham, det kunne ikke være heldigere.


Han laae udstrakt død med sin gamle nathue trykket mellem hænderne


Jeg gad vidst hvor langt den strækker sig og hvad der er udenfor


Jeg blev så ræd, jeg blev så levende, som ikke i mange tider!


Hvor hun er styg


Han forstod inderligt godt kammeraterne


Jeg kan lave suppen og det skal jeg


Der var marked i staden.


Det ville træet slet ikke høre.


De kunde vente længe


Og de holdt så overordentlig af mig


Ind i vagten, her er punch


Hun skulle overtage klagers arbejde.


Flammen bævede på hans bryst, bævede i hans hjerte


– nej, endnu er det åndens hjem, drivhuset for den sygnende plante!


sagde den gamle jomfru.


Frøkornet fra denne time vil, gennem åringer, vokse til et blomstrende digterværk


Men derinde er dog folk oppe


Hendes fader var en fattig, brav mand.


Der var engang en lille dreng, der var forkølet.


Der har du slået min bedstemoder ihjel


det var ligesom en Violin!


Hun hytter sig nok


jeg lod det høre min Røst, hvad en Storm har at sige.


Den blev nu vasket og skyllet, den kunne trænge til det.


Men da traf det en lille Flamme, et Fyrtøi.


hans tanker var stemte, ligesom til altergang.