Tepotten lå besvimet på gulvet, det kogende vand løb ud af den.


Lad være med det


Det vil du aldrig glemme!


Og luften bar talen ud, vidt om.


sagde moderen, sidde som mit barn!


Ærlige folk var det ægtepar, de havde ikke bedraget lygten for en dråbe


Gadedrengene stod på tæerne, råbte hurra og peb i fingrene


svarede Østenvinden, men nu skal vi snart komme der.


Nej, den er ikke!


Nu skal studenten få!


Hvad er det jeg siger!


da kunne hun ikke lade være, hun måtte spørge.


det var en stor velsignelse, der i ord var givet de papirer.


vi rider til herregården, hvor vi var i fjor!


Om kun selv for dette legems ulidelige smerter


Hvad jeg havde udtænkt, det er just det rigtige!


Jeg er manden for det utroligste!


To piger kom ind, den ene havde to kulører i huen


Se nu på disse kinesere


Det var ingen fornøjelse


Den enkelte rejsende kommer frem som en hel karavane


Hvor har du fået ham ud!


Men hvad er dog det for noget!


Her er en familiebegravelse


Det er nok at give skæppen fuld


en tyk, våd tåge, så tæt og tung, indhyllede alt.


Men de naboer der, sådan en hel rosenbusk op ad muren, sætter fugtighed


Et fattigt lig bringes ud af porten, det standser karavanen


I galop kom i det samme to heste, de skulle vandes


Hvor jeg mindes hver plet og dens hellige, dybe ensomhed!


Her står jeg endnu!


Han havde søgt for længe, og det skal man ikke.


sagde den lille Marie.


de andre småpiger tog eksempel af hende, sølle Rasmus!


Hvilket billede? – Griffenfeldt, en dansk Prometheus, lænket til Munkholms klippeø.


Det er det, som skal hjælpe jer frem i verden